MOSFILM
KESKENERÄINEN SÄVELMÄ MEKAANISELLE PIANOLLE
Based on the works by A.P. Chekhov
Written by A. ADABASHIAN, N. MIKHALKOV
Directed by Nikita MIKHALKOV
Director of Photography Pavel LEBESHEV
Production Designers:
Alexander ADABASHIAN Alexander SAMULEKIN
Music by Eduard ARTEMYEV Sound by Valentin BOBROVSKY
English Subtitles by T. Kameneva
Cast:
Mikhail Vassilyevich Platonov - Alexander KALYAGIN
Sophia Yegorovna - Yelena SOLOVEY Sashenka - Yevgenia GLUSHENKO
Anna Petrovna Voinitseva - Antonina SHURANOVA
Sergey Pavlovich Voinitsev - Yuri BOGATYRYOV
Pavel Petrovich Shcherbuk - Oleg TABAKOV
Porfiry Semyonovich Glagolyev - Nikolai PASTUKHOV
Ivan Ivanovich Triletsky - Pavel KADOCHNIKOV
Nikolai Ivanovich Triletsky - Nikita MIKHALKOV
Gerasim Kuzmich Petrin - Anatoly ROMASHIN
Verochka - Natalya NAZAROVA Lizochka - Xenia MININA
Yakov - Sergey NIKONENKO Petechka - Seryozha GURYEV
Muistattko Kalitin'it?
Ksyusha Kalitina, tuo kömpelö tyttö...
Minulla oli suhde hänen kanssaan joka harmittaa edelleen.
Minä pidin heihin yhteyttä,
aiheuttaen hänen äidilleen suuria kustannuksia kahvin suhteen.
Me kävelimme pitkin varjoisia polkuja. Minä olin silloin nuori ja arka.
Kerran he saivat minut jäämään yöksi.
No, minä jäin yöksi. Menin sänkyyn.
Ja keskellä yötä, tiedättekö...
ovi aukeni, ja vanha nainen tuli huoneeeseni.
Hän oli noin 80-vuotias, täysin kuuro, ja peräruiskelaukku kädessään.
Ja, anteeksi vain, mutta hän antoi minulle peräruiskeen.
Minä en estellyt. Päättelin että se oli varmaan talon tapa.
Aamulla sain tietää että hän oli vain erehtynyt huoneesta.
Sen jälkeen, tietysti, minä lopetin vierailemasta heidän luonaan kosijan ominaisuudessa.
- Ja mikä vielä hauskempaa... - Se ei ole hauskaa, eikä sopivaa!
Kiitos! Lihani vaatii savukkeita. En ole polttanut vielä tänään.
Viime talvena oopperassa
näin kun eräs nuori mies itki kauniista musiikista liikuttuneena.
- Luuletteko että se on hyvä? - Se on erittäin hyvä.
Kertokaa sitten minulle, olkaa hyvä
miksi rouvat ja herrat hänen ympärillään hymyilivät?
Hymyilivät mille?
- Porfiry Semyonovich. - Minä kuuntelen.
Juuri he, yksinkertaiset ihmiset kuten hän, jotka pitävät moraalia yllä.
Ajatuksemme pelastus on heissä.
Te astutte hänen jalalleen.
Meidän aikanamme ihmiset ajattelevat eri tavalla, he rakastavat eri tavalla.
Me rakastimme naisia kuten uljaat ritarit.
Me kohtelemme heitä eri tavalla, me näemme heissä parhaat ihmiset.
Ja nainen, Sergey Pavlovich, on paras ihminen.
Miksi huijata? Kuinka tuo sotilas pääsi tänne?
Sinä asetit tuon sotilaan tähän.
- Ai, niin anteeksi. - Se on totta, anteeksi.
Meidän aikanamme ollaan valmiina menemään tulta päin ystävien vuoksi.
Entä mitä meillä nyt on?
Nyt meillä on palomiehet sitä varten.
Ollaanpa vakavia, hetken. Mistä minä olinkaan puhumassa yhtenä päivänä...
Minä näen kansallisen ajatuksen eräänlaisena pilvenä
joka on täynnä elävöittävää kosteutta valmiina kostuttamaan
kulttuurin peltoja johon on kylvetty edistyksen siemenet.
Äiti ei pidä siitä...
Venäjä parka, meidän kaltaisemme maa.
Tule tänne, kiltti koira. Tule tänne, hauvaseni.
Voi, kuinka hän viheltää, Luojani! Kuin venäläinen maajussi.
Ihmeellinen nainen.
Aiotko sinä siirtää?
Minä olen kyllästynyt, lopetetaan se myöhemmin.
Kun hän on voittamaisillaan, hän ei hievahdakaan.
Heti kun hän alkaa hävitä, hän kyllästyy.
Anna Petrovna, se ei ole reilua, jatketaan nyt.
Tai minä katson teidät hävinneeksi.
No, aivan kuten haluatte.
Siinä tapauksessa te olette minulle velkaa 3 ruplaa. Aiempien velkojenne kanssa, 10.
Koska minulla on kunnia kerätä nuo rahat, arvoisa nainen?
Koska ne mustalaiset oikein tulevat?
Nikolai Ivanovich, minä... minä en pidä siitä!
Äiti, sano hänelle!
Voinko pitää teitä velallisena vai maksatteko heti?
Sergel, anna tuolle Jumalan hullulle kymmenen ruplaa.
Mutta, äiti...
Minä en tiedä... Kun isä oli elossa...
En tiedä...
Minun on parasta juoda vähän viiniä.
Herrasväki! He ovat pahempia kuin maalaiset.
Ei hygieniaa! Alentavaa!
Nainen on siis paras ihminen, Porfiry Semyonovich?
Paras.
Te olette suuri naisten rakastaja, Porfiry Semyonovich.
Kyllä, minä rakastan naisia. Minä ihailen heitä.
Riittää jos tuntee yhden naisen, teidät,
ihaillakseen heitä kaikkia.
Voi Jumala! Platonov'it ovat tulossa!
No, vihdoinkin!
- Mitä sinä muuten pidät hänestä? - Michel on viisas mies.
Minä kadotin mansetinnappini kun siirryin. Mihin ihmeeseen olen voinut sen hukata?
Minä menen etsimään sitä.
Micheliä ei voi muuta kuin kunnioittaa. On ilo puhua hänen kanssaan.
Hän on mukava mies.
Vaikka liian kuuma ja kiihkeä... Liian nuori.
Hyvä Jumala, meidän Mikhailimme on turvonnut kuin piru! Oikea härkä!
Hänen vaimonsa on lihonut myös. Pieni ja pyöreä, kuten pulla!
Haluaistteko te teetä? Tulkaa pöytään, olkaa hyvä.
Vihdoinkin olemme kotoa poissa. Tämä talvi on kestänyt ikuisuuden!
Kuuteen kuukauteen emme ole nähneet parkettia, korkeita kattoja, tai edes ihmisiä.
Kuinka te voitte? Kohteletteko te poikapuoltanne hyvin?
Tietysti! Hän kutsuu minua nyt äidiksi, äitipuolen sijaan.
Ja me olimme niin pitkästyneitä koko talven.
Me söimme, nukuimme ja luimme toinen toisillemme... liian pahaa...
Miksi paha? Se oli vähän tylsää, mutta me elimme hyvin.
Hyvänen aika, he ovat molemmat tulleet niin turpeiksi! Onnellisia ihmisiä!
Tänään tulevat mustalaiset ja ihana yllätys.
Porfiry Semyonovich, minä näen teidät! Päivää!
Mutta Sergel! Onko se todella hän?
Missä on pitkä tukkasi, paitasi, pieni tenorisi? Sano jotain!
- Minä olen typerys! - Basso!
Täydellinen basso!
- Täällä on niin tukehduttavaa! - Luulen että tulee sade.
Misha! Mishenka!
Paskat, Sergey Pavlovich!
Mikset kertonut minulle, rakkaani? Sinä olet mennyt naimisiin, etkä ole kertonut mitään!
No, mitä sinä pidät minusta? Minä tein sen sievästi ja siististi!
Rakastuin ja menin naimisiin.
Onnitteluni! Minä toivon teille kaikkea hyvää!
Nyt sinä tunnet parhaan puolen elämästä.
Hän ei olisi ollut tyytyväinen ennenkuin sinä menit naimisiin. Hän on hulluna häihin.
Ei se ole häistä kiinni, minä haluan vain että kaikki tapahtuu oikein.
Minä olen niin iloinen! Kiitos!
Olen onnellinen, hyvin onnellinen!
Mitä? Mitä?
Mitä? Voi, ei mitään.
- Mikä nyt on? - Minä haluan vain vähän maitoa.
Tiedättekö, Syzran'ssa on Tereschuk-piika vanginnut sinisilmäisen korpin.
Syzran'ssa!
Mutta missä Sophie on?
Sophie ja Porfiry Semyonovich menivät lammelle. He tulevat pian.
Minähän en ole mikään itämainen ruhtinas joka piilottelee vaimoaan.
Malja valaistuneille slaaveille! Eläköön sukulaiset!
Eläköön Kenraalin vaimolle!
Voi, tuo surkea fyysikko, mukava nähdä teitä!
Terve ja kunnossa, loistat ja hehkut viinistä jo aikaisin aamusta!
Yrität olla nokkela, vai? Älä viitsi.
Kuka ampui? Kolka?
- Ketä? - Minua.
- Ampuiko hän ohi? - Ei, täysosuma.
Voi, rakkaani!
Isä, oletko sinä jo täällä!
Eversti Triletsky'n näppärä tähtikuvio. Kuinka te voitte, kultaseni?
Te ammuitte kunnialaukauksen Krupp-kanuunalla! Voi Jumala, se on liikaa.
Sashenka, rakkaani! Siitä on ikuisuus.
Istukaa alas! Istukaa alas! Minä sanoin. Minä käsken teitä!
- Voitteko te hyvin, Sashenka? - En ole voinut koskaan paremmin.
Vaikka sydäntäni särkee joskus heikomman sukupuolen vuoksi.
mutta se kipu on suloista, en tarvitse lääkitystä.
Kuka on pannut luudan tuohon? Oliko se Mitka? Typerä.
- Kuinka lapsenlapseni voi? - Hän voi hyvin. Hän kumartaa teille.
Osaako hän jo kumartaa?
- Se oli kuvaannollisesti. - Kyllä, niin tietysti, kuvaannolisesti!
Anna Petrovna, rakkaani!
Tiedättehän, minä.. jättäkää minut rauhaan! Tiedättekö, minä ostin uuden ampuma-aseen.
Me aiomme mennä metsästämään kurppia!
Ihana Dianani! Minä jumaloin sellaisia olentoja.
Juuri tuota on naisten vapautusliike.
Suutelet hänen olkapäitään ja ne tuoksuvat ruudille.
Teidän Ylhäisyytenne! Makedonia'n Alexandra!
Oletteko jo saaneet juotavaa tänä aamuna, Eversti?
Nythän minä näenkin miksi te kotkotatte niin paljon.
Minä olin täällä jo kahdeksalta.
Kaikki olivat nukkumassa kun minä tulin tänne
ja aloin tömistää jalkojani.
Sitten hän ilmestyi, nauraen.
Me jaoimme pullon madeiraa. Diana joi kolme lasia ja minä loput.
Onko tarpeellista puhua siitä?
Ja täällä minä olen! Hei!
Hei sisko!
Mikä tuo on? Hattu? Entä tämä?
Ja kuka tuo tuolla on? Kuinka te voitte, Teidän Ylhäisyytenne?
No, kuinka sujuu, Michel?
Se on pitkä tarina eikä kovin mielenkiintoinen.
Anteeksi...
Nikolai Ivanovich, minä en pidä teidän huumoristanne!
Äiti, sano hänelle!
Nikolai Ivanovich, minä en pidä...
- Onko teidän Kolkanne kunnossa? - Kyllä, hän voi hyvin.
- Onko hänestä tullut iso poika? - Iso poika.
- Hyvin, hyvin iso? - Hyvin, hyvin iso.
Isä!
Eversti!
Nykyään annetaan vain kreikkalaisia nimiä.
Älkää nukkuko, eversti! Älkää nukkuko, minä sanoin!
Minä olen hereillä.
Lopettakaa, minä pyydän teiltä. Isä, sinä et saa nukkua täällä.
En minä nuku, tyttäreni. Kaikki on kunnossa, Jumalan kiitos...
Koomikko, pelle, kasakkapäällikkö. Hän on kaikkea tuota.
Kerran hän ompeli takkinsa taskut...
Sitten hän täytti nuuskarasiansa suolalla...
Naiset ja herrat, tämä on vaimoni, Sophia Yegorovna!
Hyvää huomenta, naiset ja herrat!
Te olette varastanut minun vaimoni, ettekö olekin?
Porfiry Semyonovich vei minua ympäri. Mikä ihana raikas ilma!
Kyllä, tämä ei ole Pietaria. Puhdasta otsoonia.
- Kuinka kauan olette olleet täällä? - Ja tulimme kaksi päivää sitten.
Olen ihastunut puutarhaamme. Ihastuttava puutarha.
Sophia Yegorovna lupasi että torstaina te tulette meidän luoksemme.
Kyllä, koko joukkomme tulee.
Minun puutarhani ovat jopa paremmat kuin teidän, jokeni on syvä, hevoseni ovat hienot.
Mitä tietä meidän pitäisi mennä? Yasnovka'n kautta?
- Platonovka'n kautta. - Siitä tulee muuten kiertotie.
Platonovka? Minä tunsin omistajan.
Ehkä hän ei ole enää Misha, mutta Mikhail...
- Vassilyevich. - Se juuri.
Katso häntä! Michel ei koskaan mene mihinkään, silti kaikki tuntevat hänet.
Sophie, siellä hän on! Tule, etkö sinä tunnista häntä?
Minä en usko tätä!
Siitä on seitsemän vuotta, Sophia Yegorovna.
Koira vanhenee ja ehtii kuolla sinä aikana, jopa hevonenkin.
Hevoset voivat elää 18-vuotiaiksi. Keskimääräisesti, tietysti.
No... Mikhail Vassilyevich ja minä olemme tunteneet toisemme kauan.
Hän oli niinä aikoina opiskelija, ja minä...
Me luulimme kaikki että hänestä tulee jonkin erityisalan ministeri, toinen Byron.
Ja minä valmistauduin Yermolova'ksi, muistatteko?
Kyllä, seitsemän vuotta on kulunut... Kuinka te voitte? Mitä te teette nykyään?
Minä olen opettaja, en muuta.
Mitä? Tekö?
Kyllä, minä.
Uskomatonta! Miksei teistä tullut enempää?
En voi vastata tuohon yhdellä lauseella.
No, ainakin olette vienyt yliopiston loppuun?
Ei, minä jätin sen kesken.
Minä vain hyppäsin pois.
Mutta se ei estä teitä olemasta mies... vai mitä?
Anteeksi, mutta en ymmärrä kysymystänne. Mitä te tarkoitatte?
Kyllä, en ilmaissut itseäni tarpeeksi hyvin.
Se ei estä teitä olemasta mies joka työskentelee
naisten vapautusliikkeen hyväksi, edistyksellisesti.
Se ei estä teitä palvelemasta ajatusta?
Eihän toki! Päinvastoin!
Esimerkiksi, Ivan Ivanovich ja minä työskentelemme nyt
vapautusliikkeen hyväksi ja olemme suhteellisen menestyksekkäitä.
Herra Triletsky tässä on tohtori, hän on darvinisti.
Porfiry Semyonovich osaa niittää.
Hän on hygienisti! Hän ajelee maajussien parrat. Ja hän tekee sen oivallisesti!
Hänen kylänsä näyttää aivan Mariyinskyn Teatterilta.
Kaikki kulkevat ympäriinsä ajeltuina.
Me tilaamme pääkaupungin sanomalehdet,
ja herra Petrin lukee ne meille.
Joten me työskentelemme useiden hyväksi, me teemme paljon työtä.
Ja tämä on minun vaimoni! Minä melkein unohdin! Alexandra!
Pysykää paikoillanne.
Tervehdi, Sashenka.
Vaimoni, kansalaisvelvollisuus, suvun jatkuminen.
Me kasvatamme... Minulla on poika, idea perillisestä.
Tarkoituksen puutteesta, naiset ja herrat, me perimme ajatukset.
Naiset ja herrat, mitä on tekeillä?
Eikö tänään ole pyhäpäivä? Eikö nyt ole kesäaika?
Ja te istutte täällä kuin hautajaisissa.
Sophia Yegorovna ja minä esitimme teille juuri komediaa.
Eikä kukaan edes hymyillyt.
Katsokaa nyt heitä, he ovat kyllästyneitä kuin Moravian opettajien kuoro.
Hän ei kestä sitä kun ihmiset istuvat paikallaan.
Michel on oikeassa!
Hän on ehdottomasti oikessa! Me ansaitsimme sen! Me ansaitsimme jopa enemmän!
Hän on joukostamme ainoa joka elää ja hengittää täydellä voimallaan!
Ilman häntä olisimme kaikki jo kuihtuneet.
Te olette niin viisas mies, Sergey Pavlovich.
Mitä te ajattelette, naiset ja herrat, onko olemassa toivoa
että saisimme jotain syötävää tänään?
Kyllä, Anna Petrovna, todellako?
Minä olen niin väsynyt häneen! Hän on tavattoman röyhkeä!
Kaikki ovat olleet kärsivällisiä ja odottavat, joten odota sinä myös!
Eikö sinun ole koskaan nälkä?
Hän syö ja syö, sille ei ole loppua.
Minä katsoin häntä ja hämmästyin.
Kaksi kuppia teetä, tämän kokoinen pihvi,
sitten viisi kananmunaa, jonka jälkeen hän vetäytyi huoneeseensa
ja söi puolikkaan piirakan!
Miksi kaikki huutavat, riitelevät, tömisyttävät jalkojaan? Ei rauhaa koko päivänä!
Mikä tuo meteli on?
Lopettakaa nyt! Mikä nyt on?
Ahaa! Eläköön! Ihailijani on tulossa!
Kyllä! Kyllä! Ja minä toistan: te olette konnia!
Olette oppineet isiltänne, tulitte esittämään epäkunnioitusta,
ja he panevat nuo vihreät puvut päälleen!
Katsokaa heitä, Kristityt ihmiset! Vihreitä liskoja! Typerät tytöt!
Olisit voinut jättää törkeytesi kotiin, isä.
- Ja he ovat ottaneet veljenpoikani mukaan! - Ei häntä voinut jättää kenellekään!
Olisitte tuoneet äitinnekin mukananne, senkin hullut!
Tässä on oikea herrasmies, toisin kuin te!
Onnea avioliitollenne, Teidän Ylhäisyytenne!
Teidän tulisi onnitella Sophia Yegorovnaa, eikä minua.
Tässä on serkkumme, Petechka. Kotona ei ollut ketään katsomassa hänen peräänsä.
- Onko tohtori täällä? - Kyllä, hän on täällä.
Sanokaa ettei hän pilaile meidän kustannuksellamme.
Ei hän koske teihin.
Pavel Petrovich, rakkaani, kuinka te voitte?
No, ystäväni, missä on se nainen
jota sydämeni halaa nähdä?
Minulla on epäilykseni, minä jopa luulen että hän saattaa olla hienostunut.
Pavel Petrovich Shcherbuk, naapurimme, seuralainen, vieras ja lainaaja.
Kyllä, edesmenneen kenraalin läheinen ystävä.
- Kätenne... saanko? - Älkää, olkaa hyvä.
Me uskomme että kädellesuuteleminen nöyryyttää naisia.
Ettehän te suutele miesten käsiä, vai kuinka?
Me olemme vastaan kaikenlaista
epätasa-arvoa jossa saattaa esiintyä nöyryytystä...
Nuori mies, te olette juristi,
te ette ole opiskelleet muita tieteitä kuin humanistisia.
Te saatatte langeta vapauden illuusioihin,
tasa-arvoon, veljeyteen ja niin edelleen.
Mitä minuun tulee, minä olen auttamatta darvinisti.
Minulle "puhdas veri", puhdas perimä" eivät ole muuta kuin tyhjiä sanoja.
Mutta sehän ei ollut kokin poika joka meille antoi tieteet, kirjallisuuden, taiteen!
Älä koske siihen!
Kostovatyn kylässä satoi rakeita, yhtä suuria kuin kananmunat.
- Gerasim Kuzmich! - Pavel Petrovich, kuinka te voitte?
Meillä on tässä keskustelu, ja te luette ääneen. Se on tahditonta.
Mutta jos minä kutsun kokin pojan pöytääni,
suojelen sillä sitä mikä on maan päällä parasta,
Minä olen mukana historiallisessa luonnollisen valinnan prosessissa.
Hän unohti nöyryytyksen! Hän unohti sen!
Se mikä on sallittu Jupiterille, ei ole sallittua mullille.
Hyvin mielenkiintoisia ajatuksia.
Tulkaa vierailemaan luoksemme, niin saamme kiistellä.
Ja samalla kun kiistelemme, voimme päästä yhdessä totuuteen.
Muuten, Kalitin'n koira nuuskii samalla kuin se osoittaa. Inhottavaa!
Isä, älä nuku. Häpeäisit!
En minä nuku, tyttäreni. Minä olen valveilla.
Herää. Älä viitsi, lopeta, minä olen hereillä.
Mikhail Vassilyevich!
Mikhail Vassilyevich, Minä etsin sinua.
Minä tulin pyytämään anteeksi.
Se typerä kysely ja se äänensävy millä se tehtiin, sinä olet vihainen, eikö niin?
Minä en ole vihainen sinulle. Minä olin, mutten ole enää.
Mihin tuo ovi vie?
Taivaaseen. Eedenin puutarhaan.
Anteeksi, se oli typerästi sanottu.
En minä tiedä mihin se vie.
Minä lähden! Äläkä yritä estää minua! Minä en kestä noita vitsejä! Enkä teitä!
Haluatteko että minä kerron heille kuinka vanha te olette?
Olkaa hiljaa! Muuten minä kerron teistä ja Mitya Kalezin'sta!
- Älkääkä juoko enää! - Minä lähden tällä minuutilla!
Niin epämiellyttävää. Me kuuntelimme salaa.
- Minä en kuullut mitään. - Mennään pois täältä.
- Muistatko sinä sen laiturin? - Mitä?
Sen veneen illalla... Mikä sen nimi oli?
Miksi me olimme niin peloissamme?
Sen nimi oli Samara.
Miksi sinä tulit tänne? Miksi sinä etsit minua?
Mitä sinä haluat minusta?
Etkö sinä muista sitä järveä? Ja koiraa penkin alla?
Mikhail Vassilyevich, minä... Sinä olet käsittänyt minut väärin.
Entä se sumu? Se millä tavalla se nosti hiekkaa, muistatko?
Minä pyydän sinua... Ole hyvä, Mikhail Vassilyevich...
Voiko kuvitella mitä olisi tapahtunut jos hän olisi nähnyt meidät täällä?
Voi Jumala! Armoa! Minä pyydän sinua, sääli minua.
Menneisyytemme oli kaunis, minä muistelen sitä usein mielelläni, ja...
Mutta yritä ymmärtää...
Minulla... ei ole mitään kaduttavaa, ja...
Minä ajattelen usein sinua, ja minä tulen aina muistamaan sinut.
Mutta minä muistan sen entisen Mishan.
Panama-hatussaan, kirjanippunsa kanssa, taskut täynnä tupakkaa.
Ja nyt sinä olet Mikhail Vassilyevich, opettaja.
Olet naimisissa. Ja minä...?
Minä olen Sophia Yegorovna, naimisissa oleva nainen.
Lisäksi minut on määrätty tekemään jotain hyödyllistä.
Serge tukee minua hyvin paljon siinä.
Annetaan menneiden olla.
Opiskelija oli rakastunut tyttöön, tyttö oli rakastunut opiskelijaan.
Se on liian vanha tarina. Älkäämme sotkeko sitä mihinkään muuhun.
Michel, odottakaa! Missä te olette ollut? Kaikki ovat täällä toistensa kurkussa!
Sophie!
Sophie! Tiedättekö mitä minä ajattelin...
Katsokaa, Saksa ja Belgia ovat pieniä maita, niiden asukkaat asuvat lähekkäin,
ja, siksi, filosofiset ajatukset leviävät kaikkialle nopeammin.
Yhdeltä toiselle...
Sama Hollannissa, tai Englannissa.
Ja me sitten. Syksyisin, tai keväällä, me emme voi edes mennä kaupunkiin.
Puhumattakaan Kamchatkasta.
Entä Siperia?
Otetaan vähän lisää viiniä.
- Mitä? - Otetaan vähän enemmän viiniä.
Oi, Jumala, kuinka onnellinen minä olen!
Voltaire, sinä ja äiti,
Minä en tarvitse mitään enempää elämääni.
Ei, Glinka, myös. Eikä mitään muuta.
Teidän Ylhäisyytenne!
Me kirjoitimme sähkösanoman Mustalaisille. Mitka juoksi lähettämään sen.
Hyvä on, te voitte mennä. Mikhail Vassilyevich!
Mikhail Vassilyevich...
- Vassya... - Minä olen Petya.
Väliäkö sillä, menkää kävelemään.
Porfiry Semyonovich kosi minua viime talvena.
Me odotamme suuresti kesää, sitten me odotamme että se päättyy.
Kuunteletteko te? Minua on kosittu.
Minusta tulee rikas, opin niittämään, ja tekemään lahjoituksia koulullenne.
Luuletteko että minä vajoaisin tuollaiseen alennukseen?
Tehkää se, vajotkaa.
Mitä te tarkoitatte? Menisinkö naimisiin ilman rakkautta? Onko se teidän neuvonne?
Te haluatte naittaa minut pois? Te välttelette minua.
Me emme ole nähneet toisiamme koko tänä talvena...
Mikä on hätänä?
Kuulkaa, te olette älykäs, ystävällinen, sääliväinen nainen.
Unohtakaamme kaikki.
Olkaamme ystäviä.
Sitä paitsi, minä olen tavallaan naimisissa.
Nyt te puhutte vaimostanne!
Luuletteko te että minä olen sokea? Mitä teidän ja Sophian välillä oli?
Erositteko tekin kaksi ystävinä? Minä tunnen vain liian hyvin teidän syntisen sielunne.
Ilman minua, te olette loppu, Platonov.
Voimmekohan me todella tuhannen vuoden päästä nauraa
ja vuodattaa seniilejä kyyneleitä näitä vuosia muistellessamme?
Sitten maailma nielaisee meidät, ja meidän nimemme ovat peittyneet sumuun.
Ja sumusta tulee Yasha.
Teidän Ylhäisyytenne, kaikki on valmista.
Mutta miksi te typerys sotkeudutte keskusteluun?
Te sanoitte itse minulle että minun tulisi ilmoittaa kun kaikki on valmista.
Ja todellinen hullu on Herra Tohtori.
Hän sytytti Herra Petrin'n sanomalehden palamaan.
Menkää pois täältä!
Te olette varmaan tulossa hulluksi.
Teillä on minut! Mitä te vielä haluatte?
Naiset ja herrat, olkaa hyvä ja tulkaa taloon!
Luvattu yllätys! Olkaa hyvät, tulkaa kaikki taloon!
Jos, sanotaanko vaikka, Rikard Leijonanmieli on rohkea, jalomielinen, ylevä,
sitten sen kaiken pitäisi olla pysyvää.
Menkää naimisiin prinsessan kanssa joka myös on jalo,
ja siirtäkää kaikki aivojen funktiot ja kuopat lapsillenne.
Mutta jos kokin lapset likaisine kasvoineen löytävät tiensä meidän perheeseemme,
siihen loppuu jaloutemme.
No, nyt me olemme täällä.
Ja mitä tämä on, täällä huivin alla? Ahaa, se on yllätys!
Suuri salaisuus!
Ei hajua... Älä koske siihen mikä ei kuulu sinulle!
Misha, meidän Kolkamme alkoi puhua kun hän oli vain vuoden vanha, eikö totta?
Eikä Shcherbuk koskaan lakannut puhumasta edes 60-vuotiaana.
Minä jumaloin lapsia!
Hyvät naiset ja herrat! Minä olen tehnyt päätöksen.
Huomenna aamulla, minä menen kylään
ja ruokin maalaislapsia pullosta kun heidän äitinsä niittävät.
Alexandra Ivanovna, haluatteko te tulla mukaani? Anna Petrovna, entä te?
Kun me nousemme huomenna, he ovat jo lopettaneet niittämisen.
Me voimme mennä nukkumaan aikaisemmin.
Me emme voi, Mustalaiset eivät ole vielä täällä.
Yakov, etkö sinä lähettänyt Mustalaisille sähkösanoman?
Yakov!
Entä Mustalaiset?
Minä sanoin sinulle, me lähetimme sähkösanoman kaupunginravintolaan.
Roisto, sinä tuoksut jälleen minun hajuvedelleni.
Se on Mitka joka on roisto, hän juo sitä.
Ole hiljaa. Missä Zakhar on?
Alakerrassa.
Hae hänet ja vie tämä alakertaan.
Sinun pitäisi tuoda poikasi tänne jonain päivänä ja näyttää hänet meille.
Alexandra Ivanovna kertoo meille ihmeitä hänen taidoistaan.
Hän liioittelee. Kaikki lapset ovat samanlaisia. Vanhemmat ovat erilaisia.
Erilaisista vanhemmista täytyy myös tulla erilaisia lapsia.
Hiljaa, kaikki! Ja nyt se yllätys!
Zakhar! Yakov! Avatkaa!
Piano!
Hiljaa!
Zakhar!
Ei voi olla totta.
Zakhar!
Miksi sisälle? Olkaamme ulkona!
Hitaasti. Varovasti. Siinä.
Mikä hätänä? Mikä siinä on vikana?
Olen pahoillani, Mishenka...
Mikä sinua vaivaa, Sasha?
Älä nyt, Jumalan tähden.
Minä säikähdin. Ja täällä on niin kuuma, minun pääni...
Jos sinulla on päänsärkyä, sinun olisi pitänyt jäädä kotiin sen sijaan että juokset täällä.
Ja ota tuo hattu pois. Minä en siedä sitä silmissäni!
Siinä on hyvä tyttö.
Alexandra Ivanovna, rakkaani! Kaikki muuttuu nyt hyväksi!
Me aiomme ottaa pari tippaa...
Miksi sinä seisot siellä? Hän on joka tapauksessa sisaresi. Mene katsomaan!
Mikä on hätänä, piirakkaiseni?
- Mikä on? - Tipat.
Mitä varten? Juhlissa pitäisi tarjoilla kuivaa sherryä. Tässä sitä on.
Eikä tippoja.
Ahaa! Salaperäisyyttä!
Minä sanoin, likanaamaiset eivät saa pelata! Tämä on mekaniikkaa!
Ja minä pidin tuosta hatusta hyvin paljon. Rakkaani...
Likanaamat eivät osaa tehdä sitä! He eivät vain osaa!
Katso vaikka! Kaksi tuhatta yhdestä pyörtymisestä.
Naiset ja herrat! Huomio, olkaa hyvä.
Huomio, olkaa hyvä!
Vaimoni, Sophia, aikoo mennä kylään huomenna
auttamaan maalaisäitejä.
Se on... se on ihanaa! Se on alku, hyvät naiset ja herrat!
Minä päätin... Meidän miesten on myös...
Minä päätin antaa niittäjille
kaikki vanhat pukuni, jokaisen niistä, ja kengät myös.
Voin vain kuvitella kuinka hienoilta niittäjät näyttävät hännystakeissa!
Voi, minä en ajatellut sitä. Todella, se on typerää.
Minusta tulee surkea kaukasialainen. Säälikää vähän, Anna Petrovna!
No, me pidämme hänen menetystään lunastettuna?
Lunastettuna! Lunastettuna!
Mishenka, minä olen niin iloinen meidän puolestamme! Sinä olet niin viisas, niin hauska!
Minä olen niin iloinen että minusta tulee sinun vaimosi, on niin turvallinen olo.
On kuuma... ja kiusallista. Me emme ole yksin. Säästä hellyydenosoitukset kotiin.
Jatkakaamme, naiset ja herrat! Sophie, teidän vuoronne!
Hänelle, jolla on tämä kortti tahtoo kohtalo...
valjastaa sian ja ratsastaa ympäri taloa.
Patasotilas!
Se on minun korttini! Patasotilas on minun! Sika, olkaa hyvä.
Sergel, rakkaani, voitko sinä katsoa että
Yakov tuo hiljaisen sian, sellaisen joka ei pillastu.
Oletteko te edelleen täällä?
- Ei, ei, minä olen lähdössä! - Kaikki on valmiina, odottaen vain sinua.
Älä koske mihinkään mikä ei ole sinun!
Minä en ymmärrä mitä tuo idiootti sanoo. Voitko sinä sanoa sen itse?
Kuten haluatte, Teidän Ylhäisyytenne. Minua neuvottiin
menemään Napatutkimusmatkalle kylään hakemaan sika.
Näettekö, minulta vie aikaa mennä sinne ja tulla takaisin sen eläimen kanssa...
Ja kuka mahtaa tarjoilla päivällisen kunnolla? Zakhar? Tai se sinun Mitkasi?
Painu helvettiin, laita Mitka asialle.
- Kuka ei ole tehnyt sitä ennen? - Michel.
Tehdään järjestely hänen kanssaan.
Saanko minä tehdä sen? Se jolla oli tämä kortti...
Anna minä teen sen taas.
Koska hänen jolla oli tämä kortti
haluaa kohtalo lähestyvän minua nyt ja antavan minulle suudelman.
Pataässä!
Minä ostan! Naiset ja herrat,minä ostan pataässän kaikella kohtalolla!
Misha! Sinulla on pataässä! Katso!
Anna Petrovna, kohtalosi on suudella Mishaa.
Olkaa hyvä, suokaa tämä kohtalo minulle.
Se ei ole myytävänä! Mikhail Vassilyevich haluatteko?
Sophia, odota.
Onneksi!
Minä en tarkoittanut...
Sophie, ole kiltti, älä ole huolissasi. Varovasti, sinä voit satuttaa itseäsi.
Näetkö? Minä tiesin sen.
Minä en ymmärrä kuinka se tapahtui...
Yakov! Yakov siivoaa kaiken.
En voi vain käsittää...
Voi, sormiparkani...
Älä viitsi, jätä minut rauhaan!
Hyvä on! Vaikka minä en olekaan hyvässä äänessä tänään.
No, hyvät naiset ja herrat...
Hyvä on...
Itse asiassa, nämä ovat vain lapsuuden kepposia.
Tämän jäljitelmän hirvien soidinhuudosta metsässä
näytti minulle Prinssi Konyaev, joten tekijänoikeudet eivät kuulu minulle.
Pienten valmistelujen jälkeen,
teille esitetään selvennys
metsän kuninkaasta tuossa teoksessa.
Lehmät! Taasko te ole unohditte viheltää?
Ei, ei, me teemme sen itse! Minä ja tyttäreni.
Mitä minä voin tehdä hyväksenne?
Minä tarvitsen tohtorin välittömästi. Minulle kerrottiin että hän on täällä.
Nimeni on Gorokhov. Olen tehtaan vahtimestari.
Otin kenkäni pois etten likaisi lattiaa.
Hyvin huomaavaista, Mr. Gorokhov.
Tulkaa, te ette ole lainkaan mielissänne. Enkä minäkään.
- Tohtori on alakerrassa. - Kiitos.
Mitä te haluatte?
Minä olen Gorokhov tehtaalta. Tulin teidän takianne.
Tässä on se kirje.
Voitteko odottaa, olkaa hyvä.
Onko se spiritismiä?
Minä en ymmärrä. Onko potilas Gorokhova teidän vaimonne?
Miksi tämä kirje sitten? Eikö olisi ollut helpompaa vain kertoa se?
Kirje on varmuuden vuoksi. Jos he eivät olisi päästäneet minua sisään, olisin esittänyt sen.
Ei, tänään en voi tulla. Huomenna illalla.
Ymmärrän. Tai ehkä meidän on parasta mennä? Hevoset ovat hyvät, isäntäni hevoset.
Olisin hyvin kiitollinen.
Minä ymmärrän, mutta tiedättekö, Herra...
Gorokhov.
Minä en voi tänään. Huomenna.
Tai ylihuomenna viimeistään.
Tohtori, Kristuksen tähden, minä pyydän teitä, mennään.
Minä ymmärrän.
Anteeksi.
Olisitte voineet varoittaa minua siitä että Tohtori on kiireinen. En olisi vaivannut häntä.
Nyt saattaa olla ettei hän tule lainkaan.
- Tätä tietä ulos, Herra Gorokhov. - Anteeksi.
Voinko jättää tämän tähän?
Kolia, mikset mennyt hänen kanssaan?
Älä viitsi, säästä minut moralisoinniltasi. Yrittäisit olla inhimilllinen.
Saat totutella ajatukseen että minä olen kuin kivimuuri. jota vastaan sinä nojaat.
Hän saattaa olla hyvin sairas, ja te olette täällä? Se ei käy.
Ei kuulu sinulle. Sinä olet liian nuori puuttuaksesi asiaan.
Älkää uskaltako puhua vaimolleni tuollaiseen sävyyn! Tyhjäntoimittaja!
Te olette ainoa tohtori lähistöllä!
Ihmiset rukoilevat, kuin almuja, teitä tekemään velvollisuutenne.
Teidän pitäisi arvostaa jokaista mahdollisuuttanne auttaa lähimmäistä.
- Haluatteko että minä lähden? - Kyllä!
Oikein hyvä, minä lähden päivällisen jälkeen.
Mutta te tiedätte... mitä teihin tulee, Michel,
te ette ole kaikkein tunnollisimpia opettajia,
joita olen tavannut elämäni aikana.
Tämä on siis minun syytäni? Olen pahoillani.
Joten koska olen huono opettaja, teillä on varaa olla tapaamatta potilaitanne.
Antakaa heidän vain kuolla sillä aikaa kun te juhlitte ja juotte vodkaa!
Minä en ole kuitenkaan opiskellut yliopistossa enkä vienyt keneltäkään paikkaa.
Ja te taas veitte sen päätökseen, joten toimikaa sen mukaisesti.
Anteeksi, minä...
Hyvät naiset ja herrat, voitteko ystävällisesti juoda maljan minun terveydekseni?
- Sergel, missä sinä olet? - Tulossa!
Tiedättekö, kylän konstaapeli kertoi minulle yhtenä päivänä
että maanjäristykset tapahtuvat veden haihtumisen vuoksi.
Näyttää siltä että jotkut saksalaiset ovat keksineet sen, ja he sanovat
että ainoastaan metalloidit voivat pelastaa meidät.
Sinun on parasta mennä nokkaunille, isä.
Ja sinä, Kolia, lakkaa nauramasta.
Uni on uskomaton luonnon ihme joka palauttaa ihmisen voimat.
Ehkä olen elänyt näin pitkään koska olen nukkunut niin usein.
Tässä, minä löysin sen! Kuunnelkaa!
"Venäjä on valtava aukea
jolla reipas mies rientää."
Eikö tämä ole jotain?
Mutta kuka on tuo reipas mies?
Siniveristen edustaja. Täsmälleen!
Kaiken parhaan mitä ihmiskunnalla on hallussaan,
se löytää siniveristen edustajilta!
Entä mitä me nyt teemme? Veljeilemme roskaväen, kansalaisten parissa.
Sivistys on vaarassa! Ei ole jäljellä minkäänlaisia ajatuksia tai ihanteita!
Hetkessä hotkaisee roskaväki kaiken suihinsa.
Likanaamat! Likanaamaisia joka puolella, hyvä Jumala!
Missä ovat yläluokkamme aristokraattien edustajat?
Missä ovat Pushkinit, Lermontovit, Gogolit, Goncharovit, Turgenevit?
- Goncharov oli kauppias. - Se on totta! Mitä?
Goncharov oli kauppias.
Poikkeukset vain vahvistavat säännön.
Lisäksi on kyseenalaista oliko Goncharov'nne edes nero.
Katastrofi on ovella!
Ja tuon katastrofin edessä,
meidän on liittouduttava ennenkuin on liian myöhäistä,
ja lyötävä yhteinen vihollisemme.
Antakaa minun kohdata nuo likanaamaiset
ei kuten Pavel Shcherbuk, vaan kuten Rikard Leijonamieli.
Olemme olleet jo kyllin kauan hempeitä heitä kohtaan!
On sanottavat se suoraan heitä päin: kädet irti!
Suutarin pitää pysyä lestissään! Suoraan turpaan vain!
- Olkaa hyvä ja jättäkää minut tuon ulkopuolelle. - Miksi, saanko kysyä?
Koska minun isäni oli tavallinen työläinen.
Ja jos se ei viehätä jotakuta täällä, voin poistua.
Oli miten oli, kaikki mitä teillä täällä on, on ostettu minun rahoillani.
Ilotulitukset, kanuunat, jopa piano soittaa minun rahallani.
Ja te jatkatte elämäänne ainoastaan koska minä, likanaama, olen elossa!
Ymmärrättekö te sen, Pavel Petrovich?
Te voitte vain opettaa kuinka elää, uskoa, hallita ihmisiä.
Mutta te itse, oletteko te elossa? Uskotteko te? Ette!
Te, Pavel Petrovich, mistä te olette niin ylpeä? Sinisestä verestännekö?
Mutta kukaan ei tule ruokkimaan teitä sen vuoksi, tänään.
Teidän on osattava tehdä jotain.
Entä mitä te osaatte tehdä? Kiljua kuin hirvi?
Te ette ole hyödyksi missään, ystäväni.
Ja minä, likanaama...
Mikä sanavalinta! Likanaama! Minä voin tehdä mitä tahansa.
Isäni oli peloissaan jopa lähestyessään tätä taloa.
Ja minä keskustelen säästä Hänen Ylhäisyytensä kanssa täällä.
Mitä te teette, Gerasim?
Se ei ole hyvä, rakas ystävä.
Moitit ihmisiä siitä että he syövät leipää jonkun toisen talossa. Se ei sovi.
Gerasim Kuzmich, voisitko sammuttaa tuon lampun? Se alkaa savuttaa.
Minä en siedä vetoa enkä savua.
Jopa lamppuöljy on ostettu minun rahoillani.
Se oli herkullista. Herkullista.
Äiti, minä säikähdin niin!
Jatkakaa syömistä, naiset ja herrat!
Kiitos kovin paljon.
Minä en ollut nälkäinen tullessani tänne, joten söin tuskin mitään.
Rakas, älä kiinnitä mitään huomiota, minä pyydän sinua!
No niin, aika lopettaa teeskentely.
Tätä on jatkunut jo vuosia.
Jos minä alan katsoa karsaasti velkojiani,
tullaan minut häätämään asuinpaikaltani huomenna.
Joko tilukset tai kunnia! Minä valitsen tilukset.
Gerasim Kuzmich voisi lähettää meidät kaikki köyhäintaloon, mutta hän sietää meitä.
Teidän terveydeksenne, Gerasim Kuzmich!
Jumalani... Voi Jumala, se on niin tuskallista.
Ymmärrätkö, Sophia? Venäjä parka, meidän kaltaisemme maa!
Jättäkää Venäjä rauhaan, Jumalan tähden!
- Mutta minä tahdoin vain sanoa... - Mitä?
Mitä sinä halusit sanoa?
Te olette hokenut tuota salaperäistä lausetta jo viisitoista vuotta nyt.
On aika lopettaa! Me puhumme ja puhumme!...
Venäläinen sielu! Ihmisten hyvyys! Ajatukset! Eikö kielenne ole jo kuihtunut?
Te jatkatte ikuisesti Venäjästä, Shcherbuk likanaamoista...
Meidän viisaiden ajatuksiemme muureille voisi kiiivetä. Lamppu alkaa savuttaa.
Me puhumme, syömme, nukumme, ja teemme kaiken tuon hyvällä omalla tunnolla.
Meillä on eurooppalainen itsetunto, huolimatta aasialaisesta kehityksestämme.
Mitä sinä sanot? Tuohan on aivan moraalitonta!
Tietysti, oman riittämättömyytensä myöntäminen on moraalitonta.
Mutta se että viihdyttää itseään syöttämällä pikkulapsia pullosta
ja antamalla maalaisille vanhat hännystakkinsa, se ei ole moraalitonta.
- Hän on kaiku! - Kyllä! Ja sinäkin olet kaiku!
Mutta minä ainakin soitan itse itseäni, ja jokainen voi soittaa sinua.
Koska te lopetitte yliopiston?
Kolme vuotta sitten. Ja mitä te teette? Ette mitään.
Ja te aiotte jatkaa tekemättä mitään seuraavat viisi vuotta!
Mutta minä en voi mennä opettamaan kouluun, vai voinko?
Minä en ole nälkäänkuolemaisillani, minulla on koko elämäni edessä päin,
miksi siis kiirehtiä?
Kaikki ovat kyllästyneet kuuntelemaan sinua.
Älä kuuntele minua, rakkaani!
Isäsi nukkuu eikä kuuntele ketään. Siksi hän rakastaa jokaista.
Mitä pahaa tuo vanhus on teille tehnyt?
Hyvä on, Herra Tchatsky, te läimäytitte jokaista kasvoille.
Herra Tchatsky ei etsi totuutta, hän vain huvittaa itseään.
Heillä ei ole omia palvelijoita moitittavanaan, joten hän valitsi meidät.
Joka ikisen, joka ikisen.
Mitä tuo nyt on olevinaan?
He toimittivat sen eläimen, Teidän Ylhäisyytenne.
Minkä eläimen?
Sen jota lähetimme hakemaan. Sian herra Triletskylle.
Hyvä on, jo riittää filosofointi! Olkaa hyvä, herra Triletsky!
Se on ihastuttava! Sika on täällä. Menkää, rakkaani.
Kuulkaa, pidättekö te minua klovnina?
Te kaikki pidätte minua klovnina.
Ja mitä te tiedätte minusta?
Te kaikki, mitä te voitte tietää minusta?
Kyllä, minä olen kyllästynyt.
Olen kuolemakseni kyllästynyt elämään tuossa loukossa ilman että saan olla oma itseni.
Säikkyen jokaista koiranhaukkua, peläten että ne tulevat hakemaan minua
ja että minun on rynnättävä alas inhottavia teitä,
surkeilla hevosilla.
Vain ajatuskin... ripulista.
Odottamatta muuta kuin koleraa, ja lukien ainoastaan kolerasta.
Mutta itse asiassa, ollen täysin välinpitämätön tuota sairautta kohtaan
ja ihmisiä jotka siitä kärsivät.
Se on häpeällistä ja pelottavaa ja äärimmäisen vastenmielistä.
Voi Jumala...
Se on hirvittävän häpeällistä.. elää ja juoda tuolla tavalla, kaikki turhaan.
Sekä lisäksi, tietäen että elämässäni ei tule olemaan mitään muuta.
Kolia, minä pyydän, lopeta! Ja te kaikki, lopettakaa se!
Minne te haluatte sen eläimen?
Menkää ulos! Ulos! Jumalan tähden, menkää ulos!
Minä en pyydä teitä, tiedättehän.
Hänen Ylhäisyytensä pyysi minua toimittamaan tämän eläimen, joten minä toimitin...
Minä olen niin väsynyt kaikkeen tähän!
Kuvittele että tällä hetkellä mies istuu
jossain eteläisessä maassa, ajatellen:
"Nyt minä haen piirakkani ja banaanini."
Kaunista!
Minä luin äskettäin tarinan... En muista mistä.
Novellin, mutta viehättävän. Tytöstä.
Hän oli rakastunut erääseen opiskelijaan, opiskelija oli rakastunut häneen.
Opiskelija luki hänelle kirjoja, hän kuunteli.
Iltaisin he istuivat joen äärellä katsellen laivojen valoja.
He lauloivat lauluja, he unelmoivat...
He suutelivat, vaihtoivat lupauksia.
- Kuka kirjoitti tuon tarinan? - En muista.
Tyttö piti hiuksiaan harjattuina korviensa yli,
ja hän tuoksui aina jokivedelle.
Heidän mielestään heidän elämänsä oli yhtä suurta, jatkuvaa juhlaa,
jossa oli runsaasti tilaa heille kahdelle.
Ja he olivat onnellisia.
Eräänä päivänä tyttö sanoi että hänen oli lähdettävä
Pietariin muutamaksi päiväksi.
"Sallitko sinä minun lähteä?" hän kysyi.
"Kyllä sallin," hän sanoi.
"Mutta minä tulen kaipaamaan sinua kovasti."
Keskiyöllä hän vei tytön asemalle.
Tyttö halasi häntä hellästi.
Hän puristi tytön käsiä, tuskin kyeten pidättelemään kyyneleitään
mutta hän ei sanonut mitään.
Ja kun juna oli lähtenyt,
hän katsoi sen etääntyviä valoja,
ja toisti hiljaa: "Rakas tyttöni...
Ihana tyttöni..."
Päivä kului.
Ja toinen, sitten viisi päivää. Ja kokonainen kuukausi.
Hän ei ollut tulossa takaisin. Hän ei palannut koskaan takaisin.
Opiskelija meni asemalle, joi siellä,
katsoi junia, ja joi taas...
Mutta jonkin ajan päästä hän rauhoittui, tuli järkiinsä...
Ja hänestä tuli tavallinen mies.
Se tuo jotenkin mieleen Gleb Uspenskyn.
Tai Leskovin.
Sinä olet ollut ajattelematon. Sinä järkytit jälleen kaikkia.
Riittää! Minä olen saanut tarpeekseni! Kaikki joelle! Ilotulitukset!
Misha! Missä sinä olet? Katso, kuinka kaunista!
Odottakaa! Kuunnelkaa! Ole hyvä, Sophia!
Odottakaa!
Hyvänen aika! Minä olen hävinnyt mies, ja olen myöntänyt sen kauan sitten.
Mutta sinä?! Sophia, rakkaani, mitä sinulle on tapahtunut?
Mitä tapahtui sinun puhtaalle sielullesi, vilpittömyydellesi, rohkeudellesi?
Odota!
Hyvä on...Sophia...
Oletko sinä järjiltäsi?
Rakkaani, kerro rehellisesti, menneisyytemme vuoksi,
miksi sinä menit naimisiin tuon miehen kanssa?
- Hän on hyvä mies! - Älä sano mitä et usko.
Hän on minun aviomieheni!
Mikset mennyt naimisiin työtä tekevän miehen kanssa, jonkun kärsivän?
Miksi sinun piti valita tuo kääpiö,
joka on korviaan myöten veloissa ja joutilaana, miksi?
Älä viitsi, Mikhail Vassilyevich...
Minä pyydän sinulta, sääli, älä tuhoa minun elämääni.
Sinä voit nauraa minulle, voit ajatella mitä haluat, mutta...
Minulla ei ole mitään muuta elämässäni.
Ei mitään.
Mikhail Vassilyevich!
Minä rakastin sinua enemmän kuin mitään muuta maailmassa.
Rakkaani!
Ei ole mitään jälkeen päin.
Näyttää vain siltä että kaikki tulee tapahtumaan,
että elämä on pitkä ja onnellinen,
että sinä voit nyt elää ikäänkuin luoden raakakopiota elämästä,
ja tehdä muutoksia jälkeen päin.
Tämä "jälkeen päin" ei tule koskaan tapahtumaan... Ei koskaan.
Jos olisin tiennyt sen sinä yönä
kun katsoin noita junan perävaloja....
Mikset sinä lähtenyt etsimään minua?
Minä olin nuori ja onnellinen.
Minä uskoin pitkään ja onnelliseen elämään.
Minä uskoin tuohon "jälkeen päin".
Ja jälkeen päin, on sika säkissä.
Voi Jumala! En voi uskoa sitä...
Minä säikähdin kun näin sinut tänään.
- Muistatko vielä sen laiturin? - Tietysti muistan.
Sophie, sinä halusit viittasi.
Minä toin sen. En seissyt täällä tarkoituksella.
Voi hyvän tähden... Jumalani, kuinka rahvaanomaista!
Kuinka mauton se on, kuinka rahvaanomainen...
Jos... Ymmärrätkö sinä mitään?
Ymmärrätkö...
Onneksi olkoon, Misha!
Äiti! Minä tarvitsen hevosen!
Minun on lähdettävä nyt ja lopullisesti.
Mikä aika nyt on? Kuinka hullu yö! Sinä voit ottaa sen.
Kiitos.
Sergel!
Äiti Anyuita, se on niin kauheaa!
Sinun on opetettava minulle kuinka jatkaa elämistä.
Vai enkö jatka sitä lainkaan? Minä olen yksin, jälleen yksin.
Se on niin kauheaa! Mitä minä olen tehnyt ansaitakseni sen?
Mikä hätänä? Onko joku piessyt sinua, tai halventanut sinua?
Tässä on petetty aviomies!
Sophia? Näitkö sinä hänet? Platonov'n seurassa?
Voi Jumala, Sophia!..
Sophia! Sophia! Sophia!
Onneni... pelastukseni... toiveeni...
Äiti, lähetä minut hullujenhuoneelle! Minä olen hullu!
Koska minä uskon vieläkin rakkauteen, rehellisyyteen, ystävyyteen!
Tai pikemminkin, lähetä minut kivitettäväksi, kuten hullu koira.
Minä olen jokaisen tiellä, koska minä en ole missään nimessä kenellekään hyödyksi.
Sergel, älä viitsi, lopeta se...
Tule, tule.. Voi, Platonov, Platonov...
Kaikki muuttuu hyväksi, kaikki tulee entiselleen.
Kukaan ei välitä sinun keimailevasta kanastasi.
Platonov on viisas mies, hän ymmärtää että hänessä ei ole muuta
kuin teeskentelyä eikä mitään muuta tule olemaankaan.
Kaikki muuttuu hyväksi, kaikki tulee ennalleen.
Sophia tulee olemaan kanssasi,
Platonov minun kanssani, Sasha Platonov'n kanssa.
Kukaan ei halua sinun Sophiaasi, voit olla aivan rauhassa.
Äiti.. Äiti... kuinka sinä voit?
Kuinka sinä saatat? Kuinka sinä saatat?!
Kuinka sinä saatat!
Yakov! Minun tavarani!
Zakhar! Mitka! Missä helvetissä kaikki ovat? Oletteko te kaikki nukkumassa?
Kun isäsi eli, sinä teit kaiken minulle,
nyt sinä teet kaiken minun äitipuolelleni!
Vaunut! Nopeasti, vaunut!
Vaunut!
Ja hevonen? Missä hevonen on?
Hevonen!
Hattuni! Missä pirussa minun hattuni on?
Mitä te haluatte, Porfiry Semyonovich?
Minä haluan sanoa teille... että minä vihaan teitä.
Te olette roisto. Olette tuhonneet minun elämäni.
Ja te olette tuhonneet monia muita.
Te tuomitsette jokaisen, mutta itse...
Te viljelette irstailua ja uskottomuutta.
Ja on niin hirvittävän epäreilua että elämä ei maksa teille samalla mitalla takaisin...
Mutta teitä pitäisi rangaista, piestä pahasti!
Miksi te luulette että se ei kosta minulle, Porfiry Semyonovich?
Mikään ei mene rankaisematta.
Tiedättekö...
Minä tiedän että en välitä mitä te ajattelette minusta.
Rehellinen mies!
Minä tiedän miksi te olette rehellinen.
Te ette osaa yksinkertaisesti tehdä syntiä.
Te sensuroitte kaiken mitä te itse olette kykenemätön tekemään ikänne vuoksi.
Eikö se olekin niin?
Voi, Herra... Oi, armelias Jumala...
Kuinka vähän tarvitaankaan ollakseen onnellinen!
Istua mukavassa, lämpimässä junanvaunussa,
juoden teetä lampun valossa
ja keskustellen miellyttävästi satunnaisen kanssamatkustajan kanssa.
Jättäen kaiken lopullisesti jälkeensä.
Vuosien ja tapahtumien tarkoituksettomat vaiheet.
Oi Jumala...
Nyt minä tiedän varmuudella: Riittää että pettää vain kerran,
olla vain yhden kerran petollinen hänelle johon uskoi ja jota rakasti,
eikä enää koskaan pääsisi eroon petosten ja valheiden virrasta.
Oi armollinen Jumala! Pelasta ja suojele minua, vahvista minua ja näytä minulle tie!
Minä olen odottanut teitä, Mikhail Vassilyevich.
Mikhail Vassilyevich... Menkäämme pois!
Te herätitte minut kuolleista. Olen herännyt syvästä unesta, olen onnellinen.
Tulen olemaan kiitollinen teille siitä koko elämäni ajan.
Minä ajattelin kaikkea! Me aloitamme uuden elämän!
Elämä on puhdas kuin vuoripuro, kirkas kuin aurinko.
Me työskentelemme itsemme hikeen, uupumukseen saakka!
Me syömme leipää jonka olemme ansainneet, kaukana tästä liasta ja pölystä.
Me tulemme... nauttimaan työstämme!
Ja elämästämme tulee
oikeuden, valon ja puhtauden juhla.
Sinä opetat lapsia, ja minä autan sinua.
Me pukeudumme yksinkertaisesti, me syömme yksinkertaista ruokaa.
Lähtekäämme vain pois täältä, Misha, niin pian kuin mahdollista!
Viekää minut! Tässä on käteni!
Minun tuli kylmä odottaessani sinua...
Mikhail Vassilyevich?
Ei... Sophia, se ei ole sitä!
Ei sitä... ei sitä... minä olen kolmekymmentä viisi!
Minä olen 35-vuotias.
Oletko sinä kunnossa?
Oletko sinä vakoillut minua?! Vakoillut?!
Minä olen 35-vuotias! Kaikki on pilalla! Kaikki! Sasha!
Alexandra!
Kaikki on pilalla! 35!
Minä olen nolla! En kukaan!
Nolla! Minä olen kolmekymmentä viisi!
Lermontov oli jo ollut haudassa jo kahdeksan vuotta!
Napoleon oli kenraali!
Enkä minä ole tehnyt mitään pirun elämäni aikana!
Sasha!
Sinä olet pilannut minun elämäni! Sinun vuoksesi minä en ole mitään!
Alexandra! Missä on minun oikea minäni? Minä olen tyhjänpäiväinen rampa!
Missä on voimani, mieleni, lahjani? Hukkaanheitetty elämä!
Lopeta tuo!
Voi, olet sinäkin sankari, tulenkantaja liekille joka ei edes kyde.
Kuinka minä vihaankaan sinua, kanarialintujasi ja bortschkeittojasi!
Mutta sinulla ei ole valinnanvaraa, olet aivan kuin minä!
Nähdä sinut joka päivä, kuulla äänesi,
inhota sekä sinua että itseäni, ja tietää ettei valinnanvaraa ole!
Eikö sinua hävetä?
Tyhjäntoimittaja! Ja minä olen aivan kuin te kaikki täällä!
Joten kaikki ovat täällä, eikö totta?
Minä olen järkyttänyt jokaista, enkö olekin? Herätinkö minä kaikki?
Hällä väliä! Pääsette lepäämään kunhan minä olen lähtenyt!
Misha!
Mishenka! Misha!
Mishenka!
Misha! Mishenka!
Mishenka! Rakkaani!
Mishenka, rakkaani... aviomieheni...
Sinä olet elossa... Siitä syystä, minäkin voin elää.
Minä rakastan sinua niin paljon, Mishenka.
Minä rakastan sinua, riippumatta millainen sinä olet.
Sinä olet koko maailmani.
Minä en pelkää mitään, voin kestää kaiken...
Koska kukaan koko maailmassa ei koskaan voi rakastaa sinua kuten minä.
Mishenka, sinä olet väsynyt.
Mene lepäämään, ja meistä tulee taas onnellisia.
Ja me elämme pitkän, pitkän elämän.
Ja onni tulee kohtaamaan meitä.
Me tulemme kohtaamaan uuden, kirkkaan, puhtaan maailman.
Ja uusia, kauniita ihmisiä
jotka ymmärtävät meitä ja antavat meille anteeksi.
Meidän on vain rakastettava... Meidän on rakastettava. Mishenka.
Jos me rakastamme,
tulemme elämään pitkän ja onnellisen elämän...
Sashenka...
Rakas tyttöni!
Pelastukseni...
Miksi se on niin, miksi?
Mennään, rakkaani.
- Voitko sinä antaa minulle anteeksi? - Lopeta, mennään nyt.
Minä kaaduin ja satutin itseni...
En tiennyt että tässä oli matalaa... Luulin että se oli syvempää...
Kaikki muuttuu ennalleen.
Loppu.